Nu ai copii, nu ai soț, prietenii tăi își petrec cel mai adesea sărbătorile și vacanțele cu alte cupluri, cu alte familii, prin cine știe ce hoteluri sau stațiuni luxoase. Nu te poți agăța de ei ca o liană. Nu poți merge singură la restaurant, nu e genul tău, te simți stingheră. În noaptea dintre ani, nici atât. Nici nu ar da bine. Lumea, lumea asta care te plânge și te ridică azi în slăvi, te-ar devora și te-ar bârfi fără milă. Că vrei să agăți. Sau că ești a nimănui. Sau orice altceva.
Și-apoi, nici nu ai putea pretinde că ai fi fericită într-o atmosferă căreia nu îi aparții, printre atâtea cupluri cu povești frumoase despre copii și nepoți, cu atâtea femei vânturându-ți pe sub nas telefoanele lor înțesate cu fotografiile fericirii.
Tu ai câțiva câini pe care îi iubești cu frenezie, ai lumea ta cu bucurii mici și liniști mari, poate un pic tristă, ce știm noi, dar esențială și simplă, care începe dincolo de ușa care vrei să rămână închisă.
De Revelion, o să dai drumul la televizor, o să-ți pui un pic de șampanie în cel mai frumos pahar din casă și o să ții câinii aproape, fiindcă se tem de zgomotul petardelor. Dimineața, vei ieși să te plimbi cu ei prin parc.
… Dar viața se sfârșește uneori într-un vis. Nu e vina nimănui. Tu știi asta, Cristina.
Azi, se aruncă anateme, se fac inutile reproșuri: generale, individuale, de grup, de castă, se trag concluzii, se varsă lacrimi, se spun tardive și excesive cuvinte..
Viața merge totdeauna mai departe. Iar singurătatea, atât de hulită și de arătată acum cu degetul, nu e totdeauna doar o chestiune de destin potrivnic, e uneori și o alegere. Nu una fericită, desigur, dar preferabilă.Unii o preferă zumzetului și prefăcătoriei absurde din jur. Obosești de oameni. Ți-e mai bine cu tine.
Alteori, singurătatea se poate întâmpla, pur și simplu, așa cum se întâmplă destinul și bătrânețea. Și nici atunci nu e vorba despre vina cuiva. Doar că e, cu adevărat, trist. Însă viața nu e și nu a fost niciodată o carte cu glume.
Dumnezeu să o odihnească pe Cristina!
Citiți și „Noi am vrea să murim fără să existe moarte”
Născută la începutul sfârșitului, într-un decembrie, 1967. Scrie, la îndemnul profesorilor, de pe la 10 ani și debutează cu poezie la 16 ani ( în Revista Ramuri). Publică foarte rar, cu amânări interminabile, considerând că „mai puțin e mai mult”. De altfel, prima carte îi este publicată în secret de către Tatiana Stepa și poetul Romulus Vulpescu, care îi semnează și prefața (Rănile cuvintelor, editura Semne, 2003). Urmează Rug în octombrie, 2008, Oglinzi – 2015, apoi Oglinzi 2 – Orașul unde tace Dumnezeu, în 2016. Colaborează cu Revista Literatura de azi și alte reviste din țară și străinătate.