„Trebuie să ştim cine suntem ca să ne putem regăsi.”
În 1820, Nerval s-a mutat împreună cu tatăl său la Paris, iar la Collège de Charlemagne s-a întâlnit cu poetul Théophile Gautier, cu care a legat o prietenie de durată. Primind o moștenire de la bunicii săi, a reușit să călătorească în Italia cu o parte din bani, adunând amintiri care i-au marcat puternic suflul imaginației, iar restul moștenirii sale a fost investit într-o afacere perdantă, o revistă literară care n-a rezistat prea mult. Admirația pentru Victor Hugo, figură de prim rang a literaturii franceze moderne, l-a orientat către romantism, curent literar care se potrivea cel mai bine avânturilor sale idealiste și temperamentului său.
În 1828, Nerval a realizat o traducere notabilă în limba franceză a operei „Faust” a lui J.W.Goethe, pe care maestrul însuși a apreciat-o și pe care compozitorul Hector Berlioz a folosit-o ca punct de plecare pentru opera dramatică „La Damnation” de Faust.
În 1836, Nerval s-a îndrăgostit de Jenny Colon, o frumoasă actriță, pentru care a fondat o revistă de teatru, „Le Monde”, care a eșuat după 2 ani. Viața genială și homosexuală pe care Nerval a condus-o în această perioadă de scurtă de prosperitate a fost urmată de dificultăți financiare importante și de tristeți personale împovărătoare. Poetul și-a pierdut atât micul patrimoniu, cât și pe Jenny Colon, care l-a părăsit, căsătorindu-se cu altul.
În această perioadă, Nerval și-a concentrat eforturile literare principale asupra teatrului, un gen practic neconvențional talentului său. În ciuda unui succes ocazional, cum ar fi Piquillo (1837), eforturile sale în teatru s-au soldat, în general, cu eșecul. În 1842, Jenny Colon s-a stins din viață, această experiență zguduitoare schimbându-i viața definitiv.
După moartea ei, Nerval a călătorit în Orient, rezultatul fiind o parte din cea mai bună lucrare din „Voyage en Orient” (1843-51, „Voyage to the East”), o călătorie inițiatică în care examinează și mitologia, simbolurile și religiile acestei civilizații ancestrale.
Aflat în timpul celei mai mari creativități, Nerval a fost afectat de tulburări mintale severe și a fost instituționalizat de cel puțin opt ori. Într-una dintre cele mai frumoase opere, povestea scurtă „Sylvie”, scrisă în 1853 și inclusă în „Des Filles du feu” (1854), scriitorul recreează mediul idilic al copilăriei fericite într-o proză lucidă, cu accente muzicale. Memoria lui Jenny Colon domină povestea mai lungă „Aurélia” (1853-54), în care Nerval descrie obsesiile și halucinațiile sale în timpul perioadelor sale de tulburări mintale.
„Les Chimères” (1854, „The Chimeras”) este o creație de o complexitate extraordinară, care transmite cel mai bine calitatea muzicală a scrisului său.
Viața de suferință și durere a lui Nerval s-a încheiat în 1855, când a fost găsit spânzurat de la o lampă stradală de pe rue de la Vieille Lanterne din Paris.
Cor subpământean
În adânci tenebre,
Care zac funebre,
Să dăm în destin:
Şi, ca răzbunare
Toţi, cu-ndemânare,
Moartea s-o gătim!
Plecam în umbră;
O pânză sumbră
Pe cer da zor:
Când totul doarme,
Cătuşe-şi sfarme
Cel veghetor!
El Desdichado (Nefericitul)
Sunt cel Nemângâiat, cel Sumbru, cel Uitat,
Sunt prinţul Acvitaniei ce şi-a pierdut moşia:
Singura-mi Stea e moartă şi-n cântu-mi înstelat
Răsare-un Soare negru: este Melancolia.
În noaptea de Mormânt, Tu, ce m-ai mângâiat,
Redu-mă-n Posilippo, dă-mi marea, Bucuria
Şi floarea adorată de-un suflet sfărâmat
Şi-umbrarul unde Roza se-îmbrăţişa cu Via.
Sunt Amor sau Phoebus…? Lusignan sau Byron?
De-a Doamnei sărutare încă mi-e fruntea caldă;
şi am visat în Grota cu nimfe ce se scaldă…
De două ori trecut-am ne-nvins peste-Acheron:
Pe lira lui Orfeu, în drumul meu, am strâns
Şi al Sirenei strigăt şi al Fecioarei plâns.
***
Myrto
În gând îmi stărui, Myrto, divină vrăjitoare
Şi tu, oraş al mării, cu focuri mii arzând,
Revăd raza-aurorei pe fruntea ta jucând
Şi aurul din păru-ţi cum prin ciorchini apare.
Din cupa ta sorbit-am beţii ameţitoare,
Din licărul de-o clipă al ochilor râzând,
Atunci spre Iacchus zeul cătam, rugi înălţând,
Căci Muza mă scăldase într-al Eladei soare.
Acum ştiu de ce iarăşi vulcanul s-a aprins:
Cu pasul tău, o, Myrto, pe-acolo ai trecut,
Şi dintr-o dată cerul fu cu cenuşă nins.
De când nomadul duce ţi-a frânt zeii de lut,
Sub laurul – cunună pe-a lui Virgiliu liră –
Hortensia cea pală şi mirtul se uniră.
***
Versuri aurite
Om! – cuget liber! – oare te crezi singura minte
În lumea asta unde irumpe viaţă-n toate?
Sălaşul forţei tale e doar în libertate
Iar universul nu ţi-e izvor de-nvăţăminte
Respectă-n orice fiară acel elan fierbinte –
Vieţi palpită-n floare, Naturii-ncredinţate;
Sunt tainele-nsoţirii în pietre încrustate:
căci totul e sensibil. Şi totul te cuprinde!
Fereşte-te de ochii din zidul fără semne:
De-a verbului magie materia e pătrunsă,
Deci nu ţi-o fă părtaşă decât la rosturi demne
În orice lucru zace Divinitatea-ascunsă
Şi, ca un ochi ce-apare de sub pleoapa ovală,
Din orice miez de piatră un spirit pur exală.
Citiți și despre poetul latin Ovidiu…